Poartă numele Zeului Războiului la romani,
un glob ruginiu situat la distantă pe cerul întunecat,
o sursă de speculatii extravagante timp de secole.
Poate fi casa unei civilizatii rivale ?
Există cu adevărat forma unei fete pe suprafata ei ?
Acest vecin planetar intrigant ne captivează în continuare.
Atât ca o potentială bază pentru o colonizare viitoare,
cât si ca detinător de secrete biologice vechi de 4 miliarde de ani.
Marte, planeta rosie
poate detine cheile viitorului cât si trecutului nostru.
Adaptarea Bubuloimare
SubtitrareThunder_oc
Dacă oamenii ar dori să populeze vreodată o altă lume din sistemul nostru solar,
aceasta este candidatul cel mai probabil.
Planeta rosie, Marte.
Pentru un vizitator de pe Pământ, o călătorie pe Marte
i-ar putea aminti vag de unele locuri de acasă.
Locuri precum desertul Mojavi situat în sudul Californiei.
Geologul si astro-biologul Ken Nealson,
găseste această zonă de desert, foarte asemănătoare planetei Mars,
el vine aici pentru a încerca să înteleagă mai bine conditiile de pe planeta rosie.
Dacă vă deplasati prin locurile astea cu un vehicul de teren veti observa că
unele caracteristici se aseamănă cu acele caracteristici moarte de pe planeta Marte.
Dacă mergeti mai departe si priviti în ansamblu,
veti observa toate acele dealuri rosii,
cu oxid de fier pe care le vedem si pe Marte.
Marte este plină de fier,
iar fierul ei oxidat, în general ruginit, se transformă în particule de praf
în combinatie cu frumoasele dune, obtineti această atmosferă rosie
care uneori este rosie pe toată suprafata planetei.
Din cauza furtunilor de nisip uriase.
Nu degeaba este numită planeta rosie.
Dar, în timp ce o mare parte din terenul martian este similar cu cel de pe Pământ,
unele caracteristici geologice le înjosesc,
pe oricare din cele situate pe planeta noastră.
Un munte numit Olympus Mons, denumirea latină pentru muntele Olimpus,
este cel mai înalt vârf cunoscut din Sistemul Solar.
Este un cunoscut vulcan adormit,
care se ridică 24 de km deasupra suprafetei martiene.
Dacă îi faceti o fotografie lui Olympus Mons,
si o alăturati muntelui Everest, si
măretei insule Hawaii, măsurate chiar de la baza oceanului,
acestea arată ca niste musuroaie de furnici comparativ cu Olympus Mons de pe Marte.
Acel munte este atât de mare încât puteti sta pe pantele sale
fără să vă dati seama că stati pe panta unui vulcan
pentru că baza sa este uriasă, si nu puteti ajunge la somitatea lui.
Totusi, oricât de inspirativă pare suprafata martiană,
este o zonă brutală, si neprimitoare pentru fiintele umane.
Asistenta la decolare...
5... 4... 3... 2... 1...
Racheta Delta 2 a pornit motoarele si a decolat
purtând spiritul de pe Pământ către planeta Marte.
Este friguroasă, este uscată si pustie.
Există furtuni de praf, care întunecă cerul săptămâni întregi uneori chiar si luni.
Temperatura scade până la 100 de grade sub zero,
în fiecare noapte.
Pe lângă aceste conditii friguroase, atmosfera nu contine oxigen.
Aerul martian chiar si formatiunile de nori care se adună ocazional
sunt alcătuite aproape în întregime din dioxid de carbon.
Deci, nu este un loc frumos, nu v-ati bucura, dacă ati fi chiar acolo.
Marte este mică, comparativ cu Pământul.
Aproximativ jumătate din dimensiunea planetei noastre.
Distanta sa fată de noi este de 54 de milioane de km.
Apare ca o sferă mică rosiatică pe cerul nostru întunecat.
Chiar si asa, Marte a captat omenirea de secole.
Planeta poartă numele Zeului Războiului de la romani.
Romanii au asociat această lume cu ostilitatea si cu nelinistea,
din cauza culorii sângerii, si din cauza miscării sale distinctive de pe cer.
Minunile planetei Marte. Ea nu face ce fac stelele.
Ocazional, Planeta Rosie pare că se miscă înapoi pe cer.
Un comportament care a derutat observatorii multe secole.
Dar în 1514, un studiu amănuntit al acestei miscări planetare,
l-a condus pe astronomul polonez Nicholas Copernicus
către cunoasterea revolutionară a Sistemului Solar.
Pentru mult timp de-a lungul istoriei,
oamenii au crezut că Pământul se află în centrul Universului,
Apoi vine Copernicus, si spune:
Nu, poate că Pământul nu este în centrul Universului.
Poate că explicatia pentru toate aceste lucruri este faptul că,
lucrurile se învârt în jurul Soarelui.
Si dacă toate planetele se învârt în jurul Soarelui, atunci putem explica de ce
atunci când Pământul trece pe lângă Marte pe orbită,
Marte începe să se observe pe cerul nostru.
Se pare că ea se misca în sensul acesta, iar sursa merge în sensul opus.
Până în momentul în care Copernicus a observat acest lucru,
Marte si Pământul au trecut una pe lângă cealaltă pe orbita lor,
timp de 4.5 miliarde de ani.
Timp suficient pentru cele două planete să evolueze în lumi diferite.
Una caldă, umedă si bogată în oxigen.
Iar cealaltă rece, uscată si lipsită de oxigen.
Cu toate acestea, acum se spune că diferentele nu au fost mereu atât de mari.
Oamenii de stiintă de astăzi cred că Marte a fost odată destul de caldă,
încât cantităti mari de apă au traversat suprafata sa.
Dacă privim astăzi Marte, în cele mai bune imagini primite prin satelit,
acestea ne transmit acelasi mesaj pe care l-am dedus din prima misiune pe Marte,
si anume că în ziua de astăzi nu există apă în stare lichidă pe planetă,
însă practic există dovezi incontestabile
că a existat apă acolo în trecut.
Toată lumea stie că atunci când apa trece prin tot felul de mizerii,
aceasta lasă în urmă structuri caracteristice,
rămân unele semne ale trecerii apei prin acea zonă,
iar când privim imagini ale planetei Marte primite prin satelit,
vedem aceleasi structuri asemănătoare,
lucru care ne conduce la concluzia absolută
că Marte a fost odată de departe mai caldă si mai umedă decât este acum.
Cu sigurantă Marte este astăzi un desert aspru.
Ce s-ar fi putut întâmpla ?
Ce proces cosmic ar fi putut aduce o astfel de transformare dramatică
celei de-a patra planete de la Soare.
Povestea începe cu originea sistemului solar.
Undeva în raza a 4.5 miliarde de ani,
Sistemul nostru Solar s-a format dintr-o supernovă.
O explozie stelară care a emis o masă rotativă
de particule moleculare si gaze.
Această masă rotativă sau "nebuloasă" a început să se răcească
iar în acest timp s-a condensat si s-a separat în particule inelare.
Aceste particule au început să se acumuleze sau treptat
să se reunească pentru a forma planete.
Procesul de acumulare creează căldură
iar particulele mai grele se scufundă în centrul masei acumulate.
Deci, în cele din urmă Marte a format un nucleu de fier topit.
Acest înfierbântat nucleu topit a generat un câmp magnetic puternic.
Câmpul proiectat spre exterior care înconjoară Marte ca un scut de protectie,
blochează emisiile nocive care vin de la Soare.
Avem această presiune care vine de la Soare pe care o numim vânt solar.
Vântul solar este alcătuit din protoni, electroni, raze cosmice,
toate aceste tipuri de particule încărcate
putând ioniza atmosferă,
prin asa zisa pulverizare catodică.
Dar, în cele din urmă Marte si-a pierdut scutul de protectie
si o mare parte din atmosfera sa.
În momentul în care procesul de acumulare s-a încheiat
planeta a început să se răcească.
Nucleul de fier nu a mai reusit să genereze acest câmp magnetic
iar vântul solar a început să lovească suprafata planetei Marte.
Acesta este un scenariu pe care o multime de oameni îl cred.
Pierderea atmosferei a deposedat suprafata martiană de căldură si de presiune
si din moment ce apa are nevoie atât de căldură cât si de presiune
pentru a rămâne în formă lichidă,
apa nu mai este stabilă pe suprafata martiană.
Dacă punem o oală de apă pe Marte, apa se va
evapora foarte repede si în acelasi timp va încerca să înghete.
Unul din procese va câstiga, si astfel nu vom mai avea o apă linistită în oală.
Asta nu înseamnă, totusi, că nu există apă deloc pe planetă.
În timp ce apa în stare lichidă nu este stabilă pe Marte,
apa înghetată, gheată, este o altă poveste.
Dovezile sugerează că si în ziua de azi
se regăsesc tone de apă înghetată sub calotele polare martiene.
Blocat înăuntrul acelui ghetar se spune că ar putea fi
Potirul Sfânt al explorării cosmice.
Sunt vizibile prin intermediul telescoapelor simple de pe Pământ
si sunt fără îndoială primele caracteristici planetare vizibile
în momentul apropierii de Marte în spatiu,
este vorba despre calotele polare martiene.
Misterioasele lumi albe ca zăpada si înghetate,
învelesc partea de sus si partea de jos a planetei rosii.
Ceea ce noi numim gheata uscată este de fapt dioxid de carbon înghetat,
atmosfera este foarte subtire si este formată aproape toată din dioxid de carbon,
asa că atunci când aceasta devine foarte rece, ceea ce se condensează afară
este dioxid de carbon sub formă de zăpadă si sub formă de gheată.
Dar în timp ce calotele albe sunt cu sigurantă caracteristici planetare colorate
nu concentratia înghetata de dioxid de carbon în sine
prezintă mare interes pentru oamenii de stiintă.
Ceea ce se presupune că ar fi ascuns sub aceste calote polare
ar putea avea o semnificatie masivă.
Chiar sub partea de sus ar putea fi ascunse,
milioane de tone de apă înghetată.
Apa înghetată care nu este la vedere
pare să radieze sute de km în toate directiile de la poli
împingând oamenii de stiintă să creadă că ar putea fi reziduurile
unor vaste oceane.
Probabil apa este acum înghetată, într-un fel de ghetar permanent sub suprafată,
dar poate exista presiuni si temperaturi în diferite zone ale planetei
care au lichefiat gheată si au creat, probabil,
forme de apă.
Putem vedea cratere cauzate de un impact.
Acest lucru se datorează unui asteroid care a lovit Marte
aruncând în aer multă materie, nu este vorba despre
o pulbere uscată sub forma unor raze de moloz ca pe lună,
ci s-a dovedit a fi o materie noroioasa precum gunoiul de grajd.
Deci, concluzia este că de fapt, impactul a avut loc într-o portiune de gheată
asemănătoare straturilor unor ghetari din nordul Canadei, asemănătoare tundrei.
Navele spatiale orbitale au reperat indicii puternice
referitoare la existenta apei înghetate la polii martieni.
Măsurătorile de la distantă a compozitiei solului
au detectat un nivel ridicat de hidrogen.
Apa desigur este o parte oxigen si două părti hidrogen,
astfel că posibilitatea de a se ascunde gheată sub scoartă în acele zone este mare.
Dar în timp ce dovezile concrete
ce atestă existenta ghetii la polii martieni ar putea fi relativ noi,
speculatiile ca apa a existat acolo,
au devenit comune cu mai mult de un secol în urmă,
iar implicatiile sale
cum că ar fi existat de asemenea forme de viată inteligente pe planeta rosie,
a provocat anxietate cu o largă răspândire pe Pământ
pentru o mare parte din prima jumătate a secolului al XX-lea.
Astronomii au îndreptat primul telescop spre Marte în 1610.
Imediat ce tehnologia binoclului s-a îmbunătătit simtitor,
imaginea neclară a planetei rosii
atrăgea tot mai mult privirile observatorilor pământeni.
Până în anul 1877 telescoapele puteau mări imaginea unei planete îndepărtate,
astfel încât aceasta să pară aproximativ de mărimea unui ban la o distantă de un brat.
Cu sigurantă nu era ceva impresionant fată de standardele moderne,
dar era de ajuns pentru directorul Observatorului din Milano,
Giovanni Schiaparelli,
încercarea de a schita suprafata martiană
si de a da o denumire caracteristicilor sale geologice.
Schiaparelli a privit cu atentie figura neclară si vicleană
noapte de noapte, luni de zile.
Si observă ceea ce initial a crezut că sunt niste linii încrucisate
pe suprafata planetei.
Mai târziu se dovedeste că, ceea ce a văzut, nu este exact
ceea ce se petrece acolo sus,
dar totusi prin intermediul telescopului brut asta e ceea ce el a putut vedea.
Astronomii italieni respectati au schitat aceste linii
si le-au dat un nume.
Schiaparelli a interpretat aceste linii drept
canale de un anume fel, pe care el nu le cunostea.
Asadar, cuvântul italienesc pe care l-a dat acestora era "canali",
acest cuvânt, tradus în engleză ar fi trebuit să însemne "channels",
însă a fost tradus gresit si anume "canals".
Din moment ce liniile drepte nu apar în mod normal în natură,
schitele lui Schiaparelli a dat nastere ideii
că o formă de viată inteligentă trebuie să fi existat pe Marte.
Era o notiune impresionantă,
dezbătuta pe larg în rândul astronomilor din acele timpuri.
Mai târziu în 1894,
un bostonian bogat pe nume Percival Lowell
a fost atât de intrigat de această posibilitate
încât a plătit să-i fie construit un telescop imens pe un sector montan
în Flagstaff, Arizona.
El si-a petrecut următorii douăzeci de ani, observând, schitând
si speculând în legătură cu planeta rosie.
S-a convins singur observând retelele de linii drepte de pe Marte,
despre care el a crezut că sunt canale.
Ceea ce a constituit stirea zilei pe canalul Panama,
a fost faptul că marile civilizatii planetare
se ocupă cu constructia de canale.
Deci acestea erau canale prin care aduceau apa de la calotele polare pe Marte,
care erau înghetate uscate si destul de îndepărtate de Soare,
el stia asta, dar în ciuda acestui fapt tot credea că,
cineva trebuie să aducă apa pentru a trăi pe Marte.
Ideea că există civilizatie pe Marte a entuziasmat pe toată lumea.
În acest context în noaptea de Halloween în 1938
un actor tânăr pe nume Orson Wells
a difuzat o parte dramatică din War of the Worlds
nuvela scrisă de britanicul H. G. Wells
în care martieni sinistri veneau pe Pământ si făceau ravagii.
Vă facem legătura din nou cu Carl Phillips în Grovers Mill.
Doamnelor si domnilor, sunt aici... stati un pic, se întâmplă ceva
Un avion a tâsnit din oglindă cerului si se îndreaptă exact către un grup de oameni.
Dumnezeule mare, le-au dat foc !
Mii de cetăteni au crezut că invazia a fost reală.
Sunt socat si regret profund...
Neîntelegerea a fost scurtă durată.
Dar chiar si asa difuzarea a servit la alimentarea cu speculatii publice
despre potentiale forme de viată inteligente pe Marte.
Marte, a intrigat omenirea mii de ani.
Si la mijlocul secolului 20
oamenii au reusit în sfârsit să examineze mai atent misterioasa planeta.
În 1964 Centrul National Aeronautic de Administrare Spatială, NASA,
a lansat o navă mică de explorare către planeta rosie.
Numele său era Mariner 4, si avea la bord o cameră video
misiunea ei fiind să zboare deasupra planetei Marte si să trimită imagini.
Aceasta putea efectua doar o singură trecere.
Oamenii de stiintă erau plini de entuziasm
în perspectivă a ceea ce ar putea vedea.
Vor vedea orase, vor vedea canale, vor vedea păduri ?
Dar tot ce au putut vedea erau cratere.
Imaginile primite erau neclare si arătau numai cratere asemeni celor de pe Lună.
A fost o mare dezamăgire.
Mariner 4 a trimis imagini ale unui desert uscat plin de cratere
ale unei planete aparent moartă.
Un peisaj asemănător celui de pe Lună cu putin aer care să împrăstie praful în jur.
Dar entuziasmul pentru explorarea planetei Marte a fost temperat.
Apoi 6 mai târziu, în 1971,
NASA a trimis o altă navă spatială către planeta rosie: Mariner 9.
Dar de data aste, mai mult decât o singură trecere pe deasupra planetei
Mariner 9 a fost proiectată să orbiteze planeta pentru mai multe săptămâni
si să întocmească un raport complet.
Efortul a meritat.
După trecerea unei furtuni planetare de nisip pe arie largă,
Mariner 9 a început să transmită imagini spectaculoase.
Acesta a descoperit o movilă numită Tharsis.
Un fel de burtă a planetei situată lângă ecuator.
Aceasta movilă este rezultatul unei activităti vulcanice concentrate masive.
Caracteristica dominantă a movilei Tharsis
este vulcanul monstru: Olympus Mons.
Olympus Mons are aproape dimensiunea fluviului Missouri.
Dacă l-ai pune în mijlocul Statelor Unite,
ar constitui o figură dominantă.
În cazul în care ar avea o eruptie majoră, un vulcan de această dimensiune
ar umple probabil statele aflate la fiecare margine a fluviului Missouri
deci, orasul meu natal Iowa ar fi sub lavă.
Este interesant faptul că e alcătuit din trei vulcani separati după părerea noastră
sau cel putin are trei cosuri de erupere diferite, si dacă...
veti zbura pe deasupra veti observa trei cosuri separate.
Deci, nu este numai de trei ori mai mare, este un eveniment geologic monstru.
Când vă aflati pe marginea propriu zisa veti observa că panta este foarte abruptă
iar vârful se afla la o distantă mai mare de 150 de km
si în felul acesta nu vă puteti da seama că este un vulcan. Si că este atât de masiv.
Olympus Mons nu este singurul.
La câteva sute de km distantă în partea de Sud-Est a muntilor
se afla o linie în diagonală
formată din alti trei vulcani enormi dispusi la distante egale între ei.
Fiecare mai mare decât oricare altul de acelasi gen situat pe Pământ.
Oricât de magnifica ar fi,
regiunea Tharsis nu este singura caracteristică geologică spectaculoasă
descoperită de Mariner 9.
Pe latura de Est a movilei
exista o ruptură colosală în crusta planetei rosii.
Este numită "Valles Marineris", Valea Mariner,
în onoarea navei orbitale Mariner 9.
Dacă te uiti către acest lucru, vei observa că are aproximativ lătime Statelor Unite.
Este o vale despicată.
Stiti Marele Canion din Statele Unite ?
Umflati-l, administrati-i steroizi până când ajunge de dimensiunea Statelor Unite
si asa veti obtine Valea Mariner.
Mecanismul geologic care a cauzat această ruptură imensă în suprafata martiană
este încă un mister. Oamenii de stiintă pot doar specula.
Un mecanism care-mi place
este acel loc numit movila Tharsis care nu este prea departe.
Este atât de multă lavă si atât de multe lucruri acumulate,
încât este plină iar asta ar putea crea o presiune enormă asupra scoartei planetei.
Si ar putea surpa această latură imediat.
Cine stie dacă este adevărat...
din moment ce are nevoie de un mecanism diferit de multe lucruri pe care le stim
pentru a explica existenta acestui fenomen.
Odată cu succesul uimitor al navetei Mariner 9
următorul pas logic pentru NASA
era să trimită o navă spatială care să aterizeze pe suprafata planetei Mars.
Oamenii de stiintă erau dornici să testeze
rocile precum si probe de sol în căutarea semnelor de viată.
În 1976, racheta Viking a ajuns pe planeta pentru a face acest lucru.
Era prevăzută atât cu componente pentru orbitare cât si pentru aterizare
si echipată cu instrumente de testare robotizate.
Am aterizat pe suprafată, am recoltat o probă din sol si...
nu am găsit nimic.
Marte arata ca un loc mort, rece si uscat.
Dar în timp ce exploratorul Viking s-a trudit să ajungă în subteran
esuând să transmită prim-planuri,
deasupra suprafetei martiene
nava orbitală Viking reusea să captureze imagini impresionante.
În timp ce zbura peste o regiune a planetei Marte numită Cydonia,
nava a surprins imaginea unei formatiuni de teren iluminată în formă de cruce.
În scurt timp formatiunea a început să semene cu o fata umană.
Ca o glumă oamenii de stiintă de la NASA au publicat fotografiile în presă
făcând observatii în legătură cu fata descoperită pe Marte.
În conditii de luminozitate maximă, desigur
caracteristica terenului martian nu seamănă deloc cu o fată
Este doar o încurcătură de dealuri.
Dar, în anumite cercuri povestea fetei de pe Marte
si acoperirea ei de către cei de la NASA a rezistat timp de câtiva ani.
Adevăratii entuziasti ai planetei, pe de altă parte
se confrunta cu o realitate mult mai sobră în urma misiunii Viking.
Fără probe biologice concludente în urma experimentului Viking,
interesul pentru întoarcerea pe planeta rosie a scăzut pentru câtiva ani.
Apoi, în 1984,
un tânăr om de stiintă aflat într-o expeditie în Antarctica,
a făcut o descoperire care în cele din urmă a redat energia
si speranta unei noi misiuni în căutarea vietii pe Marte.
În Decembrie 1984 un geolog NASA,
aflat într-o expeditie pentru recoltarea unor fragmente de meteorit în Antarctica,
a găsit un specimen ciudat.
Un meteorit cu o culoare neobisnuită.
O nuantă de culoare verde.
Majoritatea sunt gri sau maro.
La centrul spatial Johnson al NASA situat în Houston,
unde sunt depozitate astfel de roci,
acest meteorit a fost etichetat cu seria ALH84001.
În ciuda culorii sale neobisnuite,
oamenii de stiintă au presupus că era un fragment dintr-un asteroid.
Astfel roca a fost clasată într-un grup de meteoriti,
si a rămas asa timp de sase sau opt ani.
A fost clasată gresit.
Apoi, la începutul anilor 1990,
un analist, care făcea cercetări în domeniul asteroizilor,
a pus o bucată din cel cu seria ALH84001,
sub un microscop electronic.
Si-a dat seama imediat că nu se uită la un meteorit obisnuit.
Se uită la un fragment din planetă Marte.
Roca avea caracteristici care corespundeau cu un alt meteorit martian găsit în 1979.
Mai multi oameni de stiintă au început să studieze acea probă,
si au rămas uimiti,
când în cele din urmă au descoperit,
particule care semănau cu globulele de carbon.
Carbonul, cel putin pe Pământ,
este blocul principal în construirea vietii.
Omul de stiintă David McKay,
era în fruntea grupului de cercetare.
Imaginatia mea a fost marcată de carbonati.
Si am spus: "Hei, acesti carbonati arata cu adevărat ciudat.
Cum se formează ? Să ne uităm putin la ei !"
Ultimele cercetări cu privire la acel esantion,
au adus descoperiri mult mai solide.
Tipul de legătură care se regăsea în acele globule,
este asociată cu viata pe Pământ.
Cel putin o imagine scanată cu microscopul electronic,
evidentia structură care arata suspicios de organică.
Arata aproape că un vierme.
Ar putea fi o urmă de biologie primitivă martiană ?
Cred că acel vierme este... Este... biologic.
Chiar dacă fosilă unei bacterii întregi este problematică,
ar putea fi o parte din această bacterie,
ar putea fi o sectiune din ea,
dar în opinia mea este ceva biologic.
"As dori să urez bun venit tuturor celor care se afla astăzi aici.
Este o zi incredibilă.
Pentru mine este ceva emotionant".
În cele din urmă, în 1996, după mai mult de doi ani de studiu,
în care si-au construit patru linii independente de dovezi,
echipă era pregătită.
Au anuntat ipoteza lor.
ALH84001 continea posibile dovezi ale vietii ce a existat în trecut pe Marte.
"Am tras concluzia că...
aceasta este o dovadă ce atestă existenta vietii timpurie pe Marte".
NASA a organizat o conferintă importantă de presă,
dar nu toată lumea a fost convinsă.
Laboratoarele de pe glob au solicitat mostre din acea rocă
pentru a efectua o analiză proprie.
Într-un final, după luni de dezbateri uneori aprinse,
consensul a fost...
că nu a existat un consens.
Lucrările au fost publicate în sprijinul teoriei
dar multe dintre ele au fost publicate pentru a respinge ideea.
"As dori să prezentati primul diapozitiv, vă rog.
Caracteristicile pe care le observati,
pot fi nenumărate lucruri, de exemplu, acestea ar putea..."
Multi cercetători sunt convinsi că formatiunile din acea stâncă,
care par a fi semne de viată martiană,
au fost cauzate de fapt de activităti minerale.
Majoritatea oamenilor ar spune că,
nu există într-adevăr o activitate biogenică
din partea acestui meteorit venit de pe Marte.
Acele ipoteze initiale erau incorecte.
As spune în acest moment că...
Este o ipoteză prea simplă de abordat.
Nu cred că lucrul ajunge până la
un punct final satisfăcător.
Ca să o spun altfel.
Cercetările la acesti meteoriti continua.
Chiar dacă cercetătorii nu au confirmat niciodată
că rocă contine semne de viată martiană,
episodul ALH84001 a înregistrat deja un interes complet revigorat
în căutarea vietii pe planeta rosie.
În mod ironic, un nou elan pentru a găsi viata pe Marte,
a condus de multe ori oamenii de stiintă pe continentul Antarctica.
Conditiile, în această parte a lumii, sunt analogice
în multe moduri fată de conditiile de pe Marte.
Căutând forme de viată care să reusească să dezvolte
circumstante extreme aici, ar putea pune în lumina
modul si locul unde ar fi putut exista odată viata primitivă pe planeta rosie.
Astro-biologul de mediu, Dale Andersen, s-a axat pe
faptul că fundul lacurilor,
erau acoperite ani la rând, cu straturi groase de gheată.
Majoritatea oamenilor spuneau că din cauza crustelor groase de gheată:
"Nu puteai găsi nimic decât pietre !"
Nu vei putea găsi aproape nimic pe fund.
Stratul de gheată care blochează multe dintre aceste lacuri,
ajunge până la 24 de km grosime.
Dar, mai degrabă decât să încerce să spargă sau să sape în ea,
si să perturbe ecosistemul de jos,
Andersen si echipă au găsit o abordare mai putin dăunătoare.
Au lăsat o bobină cilindrică masivă de cupru să facă deschiderea.
Apoi treci lichid fierbinte prin ea,
o pui pe gheată si ea va topi gheata până jos.
Este nevoie de aproximativ 24 de ore pentru a-si croi drum prin gheată
iar în urma ei rămâne o gaură frumoasă si curata prin care te poti scufunda.
Scafandrii intra în apă purtând costume întregi impermeabile.
Si ceea ce găsesc pe fundul fiecărui lac din Antarctica,
este, testamentul tenacitătii încăpătânate a vietii.
Paturi de organisme microbiene
înfloresc în mediile frigide care practic nu primesc lumina solară.
Majoritatea oamenilor s-au gândit că, dacă avem mai putin de 1% din suprafata luminată
nu va avea loc nicio fotosinteza acolo jos.
Nu vor avea vârsta necesară să supravietuiască.
S-a dovedit că fotosinteza poate avea loc
la un nivel al luminii cuprins între 1/10 si 1%.
Pentru Andersen si echipa lui
aceste învelisuri primitive sunt cu adevărat o fereastră spre trecut.
Nu există niciun organism superior, nu există pesti, nici insecte,
niciun animal care să se târască, asa că aceste comunităti microbiene
au oportunitatea să crească
de la sine, fără interferente din partea vreunui animal sau vreunei plante.
Si asta le da oportunitatea să crească în moduri deosebite.
Este posibil ca o formă de viată microbiana similară
ar putea locui totusi undeva sub suprafata înghetată a planetei Marte ?
În special la polii bogati în hidrogen ?
Andersen si cercetătorii sunt încântati. Sunt de părere că merită să investigheze.
Începem numărătoarea inversă 10... 9... 8... 7... 6...
5... 4... 3... 2...
Porniti motoarele...
Racheta Delta-2 având la bord robotul explorator a decolat.
În vara anului 2003,
laboratorul motoarelor cu reactie al NASA, a lansat două nave spatiale de explorare,
pe suprafata lui Marte.
Misiunile pe planeta rosie se pot realiza doar o dată la doi ani,
doar pentru o perioadă scurtă si specifică de timp.
Lansarea trebuie să fie cronometrata,
astfel încât nava si Marte să ajungă într-un punct anume pe orbita planetei
în acelasi timp.
Distanta călătoriei de 54 de milioane de km se parcurge în aproximativ sapte luni.
Traiectoria trebuie să fie perfectă.
Acuratetea necesară pentru a ajunge de pe Pământ pe Marte
si să atingă locul în care ai vrea să fii acolo
este echivalentă cu aruncarea unei mingi de baschet de la Los Angeles la New York.
Să o faci să intre în cos în asa fel încât să nu lovească marginea. Nimic altceva.
Toate sistemele sunt pregătite pentru faza de aterizare.
În momentul de fata suntem la 6 minute de la aterizare
lângă craterul Gusev din emisfera solară a planetei Marte.
Viteză stabilită la 2.182 km la oră.
Asteptam lansarea parasutei în 5 secunde.
Parasuta a fost detectată.
Asteptati semnalul meu pentru a efectua manevra de aterizare. Acum.
Navele spatiale erau de fapt hoinari.
Vehicule robot capabile să tranziteze suprafata martiană
si să strângă probe.
Hoinarii sunt roboti geologi.
Rolul lor este să fie ochii nostri,
picioarele si mâinile noastre pe suprafata martiană.
Explorăm planeta Marte prin intermediul lor.
Ele pot ajunge acolo. Pot atinge pietrele.
Există un dispozitiv numit R.A.T.
R.A.T. Unealta pentru Pietre Abrazive
care este un instrument tip diamant de slefuire pe care îl folosim
pentru a săpa în interiorul pietrei,
astfel încât să putem obtine o fereastră înăuntrul ei.
Au senzori la capătul acelui brat care seamănă cu un microscop,
pentru a ne prezenta în detaliu felul cum arată.
Deci dispunem de tot felul de instrumente
similare cu cele pe care le-ar dori geologii,
dacă s-ar află fizic la fata locului.
Hoinarii au fost numiti Spirit si Oportunitate
iar acestia explorează si astăzi regiuni ale planetei Marte,
în locatii ale planetei situate la sute de km distantă una de cealaltă.
Spirit a aterizat într-o zonă numită craterul Gusev.
Craterul se crede a fi albia uscată a unui rău.
Deci, în cazul în care apa a continut vreodată semne biologice,
Spirit le-ar fi descoperit.
Oportunitate a aterizat într-o regiune numită Meridiani Planum.
Zona este considerată sfânta deoarece contine un strat vechi de hematite
oxid de fier care pe Pământ se formează de obicei în locuri care contin apă.
Până în prezent, niciun hoinar nu a descoperit semne de viată.
Dar, atât Spirit cât si Oportunitate a descoperit dovezi relevante
cum că odată a existat apa în stare lichidă din belsug pe suprafata planetei rosii.
Am văzut locuri în care apa s-a îmbibat în rocile de sub suprafată,
am văzut locuri în care apa a iesit la suprafată si curgea pe teritoriul
martian formând mici valuri care s-au impregnat în aceste roci
miliarde de ani.
Dar niciun hoinar nu este suficient de aproape de
zona asemănătoare tundrei de la polii martieni
pentru a descoperi adevărata apa înghetată.
Acesta este obiectivul principal al unei noi misiuni pe Marte,
lansată în vara anului 2007.
Această misiune s-a numit Phoenix, si planul său era să plaseze o navă stationară
pentru a localiza Polul Nord martian.
Nava avea un brat robotizat voinic, care avea în capăt o cupă.
Phoenix va sapa solul polar.
Doctorul Peter Smith de la Universitatea din Arizona conducea proiectul.
Întreaga noastră misiune stiintifică se bazează pe
întelegerea proprietătilor solului, precum si a actiunilor sale interioare cu gheată,
pe întelegerea proprietătilor ghetii cât si a actiunilor sale interioare cu atmosfera.
Avem un singur mod de a studia, si anume prin folosirea bratului nostru robotizat
care este si planul nostru de rezervă dacă vreti. Acesta va săpa un sunt mic,
si va furniza probe atât de sol uscat cât si de sol umed dacă găsim,
si de gheată, apoi vom analiza aceste probe
cu instrumentele pe care le avem la bordul navei noastre spatiale.
Nava va emite semnale înapoi de pe suprafata martiană
prezentând rezultatele analizei solului îndepărtat si al ghetii.
Dar înainte ca Phoenix să aibă sansa să ajungă pe platforma de lansare,
s-a ivit o nouă ipoteza în saga "Apa pe Marte".
Imaginile transmise de pe nava care în prezent orbitează planeta rosie,
prezintă dovezi în legătură cu un eveniment neasteptat.
Se pare că un flux lichid de un anume fel s-a manifestat în ultimii ani,
într-o văgăună mică situată la marginea unui defileu martian adânc.
În anul 2001 nava a realizat fotografii ale aceluiasi loc,
dar nu reiesit nimic interesant din acele fotografii.
Pe de altă parte noile fotografii arătau un reziduu de culoare albă într-un sant.
Un reziduu care pare a fi lăsat în urmă de un flux lichid
de un posibil jet de apă care a tâsnit din pământ
si a curs pe o portiune de câteva sute de metri,
înainte să se transforme în vapori si să dispară.
Oamenii de stiintă încă nu înteleg ce ar fi putut cauza un astfel de flux,
dar multi sunt de părere că este rezultatul unei călduri interioare
pe care planetă încă o emana.
În mod evident, e limpede că este vorba despre activitatea vulcanică,
iar noi sperăm că în unele locuri pe Marte să găsim bazine cu apă termală.
Nu pentru că vrem să găsim apa în stare lichidă,
ci pentru că apa în stare lichidă implica faptul că
că acesta ar putea fi un mediu în care viata s-ar putea dezvolta si mentine.
Totul consta, bineînteles, în găsirea unor forme de viată.
Când totul este spus si făcut
motorul care conduce aceste experiente stiintifice uimitoare si permite
explorarea planetei rosii, este dorinta arzătoare o oamenilor
care doresc să afle dacă există viată în alte părti îndepărtate ale spatiului.
Cred că oamenii, odată cu aparitia constiintei,
s-au întrebat de ce ei sunt aici, ce se întâmplă acolo sus
si s-au întrebat dacă există mai mult.
Si... răspunzând la această întrebare ne va pune într-o oarecare perspectivă
ne va arată care este locul nostru în Univers, într-o oarecare măsură.
Găsirea unor forme de viată pe Marte
ne-ar putea ajuta, de asemenea, să întelegem originile vietii
pe propria noastră planetă.
Ceea ce ar constitui de fapt în cazul planetei Marte si a Pământului
o legătură semnificativă.
Viata pe Marte a evoluat singură si probabil conditiile erau propice acolo
dar pe Pământ nu erau.
Si totusi, Marte a însământat planeta noastră.
Poate datorită coliziunilor cu meteoritii, bucăti din Marte au ajuns pe Pământ.
Suntem celule vii care au crescut de fapt aici. Am putea fi cu totii martieni.
Sau poate a fost invers, poate viata a provenit de pe această planetă,
si s-a mutat pe Marte.
Dacă vom găsi dovezi care să ateste că există viată pe Marte
stiind că pe Pământ există viată cu sigurantă,
atunci există posibilitatea să existe viată peste tot.
Universul ar putea fi plin de viată. Si dacă nu este asa,
asta ne face să ne simtim putin mai speciali.
Adaptarea Bubuloimare